Azi-noapte, pe când dormeam, am visat - greşeală minunată! -
că aveam un stup de albine aici în inima mea.
Iar albinele de aur făceau faguri albi
şi miere dulce din vechile mele eşecuri.
Regina Soarelui: Ce ne spun albinele?
Sindromul Depopulării Coloniilor este "factura" pe care o primim
pentru tot ce le-am făcut albinelor.
E doar o denumire ce s-a dat fenomenului prin care un stup e găsit gol.
Hrana există, mierea există, dar albinele au dispărut.
Primul lucru pe care-l căutăm este: care e cauza acestui fapt?
Cine este răspunzător?
Nu vom rezolva problema omorând
un virus, o bacterie sau o ciupercă,
pentru că problema e una lăuntrică.
Personal, sunt recunoscător pentru o criză,
criza ne va de posibilitatea să învăţăm ceva
dacă dorim.
Dacă inima se deschide suficient pentru a-i spune ceva minţii.
Albinele dispar. Oamenii de ştiinţă caută cauzele
Apocalipsa albinelor
Albinele care dispar ameninţă recolta SUA
Dacă nu am avea albine să ne polenizeze culturile
ar trebui să mâncăm doar pâine şi terci tot timpul
şi câteva tipuri de nuci!
Albinele care dispar lasă mister şi teamă în urma lor
Dacă omorâm albinele nu va mai fi nicio agricultură.
Nicio agricultură.
Albinele sunt polenizatorul care garantează
creşterea şi supravieţuirea fructelor.
Albina este importantă deoarece
depindem de ea să polenizeze 40% din hrana noastră,
o cantitate enormă din ceea ce mâncăm.
Asta înseamnă că 4 din 10 îmbucături pe care le iei,
nu le-ai putea mânca dacă n-ar exista munca albinei.
Am pierdut doar în această ţară, în Statele Unite, cam 5 milioane de colonii
fiecare din ele având de la 20 până la 50, 60 de mii de albine individuale.
Albinele ne spun mereu tot felul de lucruri
pe care trebuie să le învăţăm, ele ne aduc mesaje
iar criza lor este cu siguranţă şi criza noastră.
Am putea-o numi şi Sindromul Depopulării Coloniilor fiinţelor umane, la fel de bine.
Uitaţi, plin de miere.
Plin, plin de miere.
Cu puţin noroc, poate că vom vedea matca.
Dar vedeţi, eu simt
că avem noroc.
Această matcă e atât de minunată.
Atât de minunată.
Sunt complet îndrăgostit de această matcă.
În toată istoria albinelor,
albinele sunt în lume de 150 de milioane de ani,
începutul întâlnirii dintre fiinţa umană şi albine
a fost acum cca 10.000 de ani.
Şi încet a început o cooperare.
Această cooperare s-a dezvoltat
şi din vânător de miere, fiinţa umană cu timpul
a devenit apicultor!
Apicultorii
sunt aleşi de către albine.
Vedeţi mustaţa mea?
Le puteţi peria.
Le puteţi peria cu mustaţa.
Şi le place. Le place.
Albina era considerată o vietate sacră.
Iar sacralitatea ei provenea din cunoaşterea faptului că albina
e unul din marii susţinători ai vieţii şi fertilităţii.
Albina a provenit din centrele de Mistere.
Locuri în care existau iniţiaţi sau lideri ai omenirii
care au ghidat şi impulsionat şi inspirat diferitele civilizaţii pe care le-am avut.
Vechea civilizaţie indiană,
vechea civilizaţie persană,
civilizaţia greco-romană,
civilizaţia egipteană, babiloniană.
Dacă vă gândiţi la faptul
că atunci când au deschis mormântul lui Tutankhamon
şi miere care avea mii de ani era comestibilă încă...
Exista o veneraţie pentru albine. Exista şi o veneraţie pentru zei.
Nu credeţi că într-un fel noi ar trebui să le venerăm pe ele
pentru că ele ne ţin de fapt pe noi în viaţă,
în loc de reversul acestei situaţii?
Sunt creaturi cu totul minunate.
Sunt creaturile Domnului, şi dacă noi nu le protejăm
atunci nu ne protejăm pe noi înşine.
Uitaţi-vă, au zburat.
Mierea era considerată atât de sacră ca dar din partea albinelor, încât
ea nu era vândută până la sfârşitul sec. XIX sau chiar până în sec. XX.
Cea mai mare parte a mierii era oferită ca dar.
Este una din substanţele cele mai binefăcătoare şi vindecătoare
pe care ni le putem imagina.
Are enzime, are nutrienţi, are microelemente
şi are forţele formei hexagonale, are forţele silicei în interior.
Iar silicea este o substanţă din mantaua Pământului.
Cam jumătate din mantaua Pământului e alcătuită din silice.
Silicea din noi se găseşte în principal în organele de simţ.
Este simţirea pentru ceea ce se petrece împrejur.
Astfel că silicea şi mierea
au o influenţă benefică asupra evoluţiei noastre.
Îndeosebi din sec. XIX
am început să controlăm natura tot mai mult.
Şi am pierdut acel sentiment pentru sacralitate.
Steiner a ţinut conferinţe pentru lucrătorii de la Goetheanum în 1923
şi Steiner a spus: Da,
există această mecanizare a apiculturii,
acest domeniu al vieţii devine mecanizat şi industrializat
şi asta în cele din urmă va distruge apicultura
iar albina poate că nu va supravieţui sfârşitului secolului.
Era vorba de sec. XX.
Iar acum, când avem Sindromul Depopulării Coloniilor
e limpede că previziunea lui Steiner se îndeplineşte.
Şi după cum a spus Steiner:
Înseşi vieţile noastre depind de apicultură.
Toată lumea ar trebui să se intereseze de apicultură.
Vieţile noastre depind de ea!
Uitaţi-vă la mierea aceasta frumoasă.
Văd faptul că asistăm la schimbări ale climatului
dar cred că Sindromul Depopulării Coloniilor şi dispariţia albinei
este o problemă mult mai acută, urgentă, ce trebuie rezolvată.
Multă raţionalizare, multă mecanizare a fost introdusă în apicultură
pentru a o face profitabilă.
Iar asta a dăunat albinei în ce priveşte vitalitatea ei,
în ce priveşte sănătatea ei.
E o problemă financiară!
Acceptăm lucruri care nu sunt ideale pentru albine
pentru că suntem nevoiţi în această afacere
şi suntem în afaceri pentru a rămâne în afaceri,
aşa că trebuie să o facem!
Ia 10 stive! El va lua 14 după ce termini!
Suntem o industrie mobilă.
Mergem sute de mii de kilometri în fiecare an.
Fără cultivatorii de migdale şi preţul ridicat nu am fi supravieţuit niciodată.
Recolta de migdale creşte cel mai rapid,
fiind cel mai profitabilă recoltă de export aici în California.
În fiecare februarie, în vremea Valentine's Day,
aici are loc cea mai mare polenizare din întreaga lume.
Albine din toată ţara, chiar şi din New England,
din Wisconsin, Minnesota şi Florida
sunt încărcate în camioane în miez de iarnă
iar trei sferturi din toate albinele din America
sunt aduse în California pentru a realiza acest lucru extrem de important,
trebuind întâi să fie trezite,
întărite cu sirop de porumb bogat în fructoză.
Dacă există ceva ce ne ofensează în mod visceral
e ideea de a hrăni creatoarele mierii cu sirop de porumb bogat în fructoză.
Când le hrănim cu sirop de porumb
sperăm să existe suficient
nectar şi miere naturale în stup
pentru a susţine felul de hrană pe care-l primesc din sirop.
În Europa şi America se foloseşte ceva numit
oxitetraciclină sau tetramicină în zahăr.
Albinele consumă zahărul iar apoi îl transferă în miere.
Apoi mănânci acea miere.
Mănânci acea miere
care conţine oxitetraciclină sau tetramicină.
Astfel devii rezistent la acel antibiotic.
Există o monocultură de 250.000 ha de migdali în Central Valley.
Problema este că fiecare dintre acei copaci, fiecare dintre flori
are nevoie să fie vizitată de o albină.
Însă dacă există doar migdali în Central Valley,
nu există nicio hrană pentru albine în cele 50 de săptămâni din an
în care migdalii nu sunt înfloriţi.
Astfel că, în definitiv, nu trăiesc albine acolo.
Nu este durabil.
Acum doi sau trei ani nu erau suficiente albine în America
pentru a poleniza întreaga cultură
astfel dă Departamentul Agriculturii a dat permisiune să se importe albine din Australia.
Dar, aşa cum s-a întâmplat, albinele din Australia au anumite virusuri
cu care nu sunt obişnuite albinele din America.
Virusul israelian al paraliziei acute este unul din acestea.
Am adus toate albinele să polenizeze migdalii.
Acolo s-au amestecat toate albinele din America.
Am creat acest bordel de albine,
aşa cum s-a exprimat un apicultor.
Amestecăm mereu albine din toată ţara,
aşa că dacă au o boală într-o parte a ţării,
cum ar fi acarianul traheal,
şi noi nu avem în partea noastră din ţară,
cu siguranţă că vom avea
deoarece caracterul migrator al apiculturii
răspândeşte aceşti dăunători într-un ritm foarte alert!
Nu există un factor unic
care face ca albinele să fie într-un asemenea declin.
E puţin aici şi puţin acolo.
Cred că aceste călătorii ca încărcătură le provoacă un stres imens.
Odată ce stupul e stresat dincolo de un anumit prag
atunci nu mai poate face faţă la multe alte lucruri,
iar acel stres în plus e suficient pentru a pierde controlul.
Milioane de albine mor anual când sunt ţinute în depozite
înainte ca polenizarea să înceapă.
Monocultură
1. Practicarea unui singur tip de cultură într-o regiune.
2. O cultură unică, omogenă, lipsită de diversitate.
Atât de multe din problemele cu care ne confruntăm se rezumă la una:
anume monocultura.
Monocultura este foarte atrăgătoare, este eficientă,
dar din punctul de vedere al naturii este o nebunie.
Iar monoculturile sunt motivul pentru care albinele se luptă să supravieţuiască.
Monocultura este păcatul originar al agriculturii.
Problema cu monocultura este că
e o distorsiune a modului în care lucrează ecosistemul.
Căci ceea ce faci cu o monocultură e faptul că
iei ecosistemul în armonie, îl distrugi,
apoi pui în loc toate lucrurile pe care tocmai le-ai eliminat.
Deci, în loc să ai îngrăşăminte naturale în sol
adaugi îngrăşăminte chimice,
în loc să permiţi unui ecosistem natural să facă faţă dăunătorilor
eşti nevoit să foloseşti pesticide.
Aşadar care e legătura cu albinele?
În măsura în care sunt privite corporaţiile agriculturii industrializate,
soluţia pe care o oferă
este să distrugi insectele care fac hrana posibilă
iar acesta este dezastrul pe care încearcă să ni-l impună.
Înainte exista un paradis continuu al albinelor
din Pennsylvania până în Dakota de Sud,
în întreaga parte de nord a ţării,
dar acum există numai întinderi imense pe care se găsesc
doar monoculturi de porumb şi soia.
Separările au dispărut.
Albinele nici nu pot trăi acolo
căci nu au din ce să supravieţuiască
într-un câmp continuu de porumb. Ar muri de foame.
Apicultorii germani şi albinele noastre
sunt într-o situaţie foarte gravă.
La fiecare 2 ani întâmpinăm un dezastru.
În 2002, 40% din coloniile de albine din Germania au murit.
În 2006, 50% din coloniile din SUA au murit.
Poate că în anii ce vin în aceste zone
în care se practică agricultura atât de intensiv
se va produce situaţia
ca albinele să nu găsească destul polen şi nectar în zonă
pentru a se putea hrăni.
Am intrat într-o astfel de obişnuinţă de a distruge,
de a folosi natura pentru scopuri personale,
şi cred că albina ne spune acum:
Dacă veţi continua aşa, eu mă retrag.
Am fost apicultor mai bine de 30 de ani.
Am ştiut că trebuie făcut ceva pentru a ajuta albinele.
Şi aşa am ajuns la pensionare.
În acel moment de deznădejde totală
Am avut acel sentiment presant
de a începe această fermă biodinamică
cu un sanctuar de albine în centrul său.
Trebuia găsit pământul,
trebuiau găsiţi oamenii care să vină să mă ajute
şi nu a fost uşor.
Ai nevoie de multă credinţă şi încredere.
Am ajuns într-un moment când mă îndoiam serios
că puteam realiza asta doar cu soţia mea
şi apoi la un moment dat lucrurile s-au prăbuşit, mai mult sau mai puţin.
Şi părea că tot ce muncisem a dispărut.
Apoi albinele mi-au spus într-un fel:
Mergeţi înainte. Noi vă ajutăm.
Iar o lună mai târziu a apărut un donator extraordinar pentru acest scop
de a crea un sanctuar de albine într-o fermă biodinamică.
Are 250 de hectare
care au fost alterate ca şi restul pământului nostru.
Aici în centrul ţării suntem înconjuraţi de Monsanto.
Ferme dintre care multe deja sunt deţinute de corporaţii
şi având seminţe manipulate genetic.
Acestea sunt, pentru viaţa insectelor, deşerturi
iar albinele nu au ce să culeagă.
Ele nu pot trăi acolo.
Aşa că acum suntem în această criză profundă
în care trebuie să privim către albină ca la un pacient în sala de urgenţe
şi nu poţi pretinde unui pacient din sala de urgenţe să obţină performanţă
şi să producă mult din ceva.
Construim aici, la Ferma Spikenard
o fermă biodinamică pentru albine.
Vitalizăm solul
şi vitalizăm tot ce creşte aici
şi asta radiază în împrejurimi.
Începând cu primii oameni
am fost atinşi interior şi impresionaţi de felul cum albinele construiesc fagurele.
Şi cât de exact sunt formate celulele.
Toate sunt hexagonale.
Fagurele este de fapt parte a sistemului lor metabolic.
Ele transpiră ceara printre inelele lor abdominale.
Un fagure ca acesta ar aduna aproximativ
un milion de plăcuţe mici.
Alcătuiesc lanţuri de albine lucrătoare
şi urmează gravitaţia.
Şi asta e exact ce se întâmplă
dacă ai un lanţ de oţel şi îl prinzi în două părţi.
Ai o astfel de formă.
Şi sunt două grupuri de albine,
una lucrează aici construind această parte a fagurelui,
alta lucrează aici construind această parte
şi astfel aici se întâlnesc.
Fagurele este cel mai mare organ interior al stupului.
Este scheletul lor,
este locul în care trăiesc.
Este uterul pentru creşterea albinelor.
Este locul în care nectarul e transformat în miere.
90% din timpul vieţii lor are loc în fagure, în întuneric.
Ce este uimitor:
ceara e făcute de albine care nu au văzut niciodată lumina.
Dar au fost hrănite cu lumină.
Polenul este aşa-zicând lumină materializată.
Iar ele au capacitatea
de a elibera lumina pe care au ingerat-o
făcând ceară albă ca zăpada.
Este într-adevăr un mare miracol.
Şi apoi omul poate să adune ceara
şi să facă lumânări.
Iar în perioada întunecată a anului,
în preajma Crăciunului,
poate elibera din nou lumina din ceara făcută de albină.
Pentru mine, este într-un fel o mare imaginaţiune.
În stup
toţi membrii individuali îşi dedică vieţile pentru entitatea mai mare
iar uneori cred că mănăstirile imită de fapt un stup.
Există această străduinţă formalizată pentru abnegaţie,
pentru renunţarea la ego, pentru totalitatea vieţii.
Lucrătoarele sunt toate femele.
În calitate de colonie, aceste 30, 40, 50 de mii de lucrătoare
renunţă toate la sexualitate,
ele nu au urmaşi.
Iar această renunţare la sexualitate
datorită căreia pot avea grijă de matcă într-un mod minunat
- o curăţă şi o hrănesc şi se hrănesc una pe cealaltă
şi fac acel serviciu al muncii pentru întreaga colonie.
Şi totul este pentru viitor, pentru sănătatea
şi pentru prosperitatea coloniei.
Intrăm în organismul acestei fiinţe acum, în acest moment.
Aceasta este o fiinţă întreagă.
Termenul biologic este super-organism,
ceva ce trece de organismul individual separat.
Astfel că aceste 20, 40, 60 de mii de albine reprezintă o entitate indivizibilă.
Dacă te adânceşti puţin mai mult în biologia albinei
realizezi că albinele sunt o imagine
a unei armonii şi coerenţe
care este conform întocmai
cu situaţiile contextuale şi de mediu.
Vedeţi. această albină dansează,
iar direcţia pe care o indică le spune celorlalte albine
în ce direcţie trebuie să zboare, în raport cu soarele,
şi viteza şi intensitatea dansului sunt o indicaţie a cât de benefică
este sursa de hrană.
Încep să privesc zborul albinei ca pe un fir auriu în peisaj.
Din floare în floare.
Relaţia dintre albine şi flori e una dintre cele mai frumoase
relaţii co-evolutive pe care le avem.
Albinele sunt picioarele plantelor.
Marele aspect existenţial al vieţii plantelor
este inabilitatea lor de a se mişca
fiind înrădăcinate.
Iar florile au "studiat" preferinţele albinelor
şi au învăţat precis ce modele,
ce mirosuri, ce forme sunt cele mai atractive.
Deci cum tratezi nevoia de a-ţi răspândi genele
şi a-ţi extinde specia?
Ei bine, genialitatea florilor a fost de a "recruta" albinele să facă asta pentru ele
iar albinele au fost colaboratorii lor voluntari
în dorinţa de răspândire a genelor lor.
Unul din marile mistere ale lumii cred că e
faptul că gustul nostru coincide cu cel al albinelor într-atât de mult.
Suntem specii foarte diferite
dar ceea ce o albină crede că miroase bine, şi noi credem
iar asta nu e mereu aşa.
Sunt multe plante care sunt polenizate de către muşte
iar acele plante miros neplăcut.
Miros a carne în descompunere.
Gustul nostru şi cel al albinelor sunt foarte, foarte apropiate.
Ce e frumos pentru o albină este de obicei frumos şi pentru un om.
Insectele nu au sânge cald.
Nu le poţi mângâia sau dezvolta aceeaşi relaţie cu ele
precum de exemplu cu un câine, o vacă
sau un porumbel.
Însă atunci când îţi laşi mintea să exploreze lumea albinelor
chiar în acel moment, tu şi orice alt apicultur cădeţi sub vraja albinelor.
Devenim apicultori pentru că ne îndrăgostim de aceste insecte.
Din păcate, astăzi apicultorul se confruntă zilnic cu o mie de piedici.
În ultimii ani, s-a produs o molimă a albinelor.
Numai în regiunea Piemont-ului mai mult de 30.000 de stupi
au fost otrăviţi cu un pesticid sistemic.
Asociaţia mea a început o confruntare dură
cu cel mai mare producător al acestor pesticide.
Dar lupta împotriva multinaţionalelor
e puţin ca lupta împotriva morilor de vânt.
Sunt atât de puternice şi noi suntem mereu marginalizaţi.
Dar avem încredere
încredere în capacitatea noastră de a duce această bătălie.
Agricultura industrială se bazează pe chimicale.
Se bazează pe chimicale care provin din industria de război.
Ele au fost concepute pentru a ucide fiinţe umane.
dar desigur că au omorât imediat polenizatorii.
Incomensurabila dispariţie a albinelor pe care o vedem
e cauzată de pesticide care au fost folosite în mod intens.
E o problemă mult mai amplă decât numai cea din agricultură.
Gazonul care e stropit e atât de dăunător
pentru atât de multe creaturi ce sunt parte a lanţului trofic.
Pesticidul are acelaşi efect
pe care-l au gazele paralizante asupra oamenilor.
Albinele otrăvite nu îşi pot găsi drumul înapoi
înspre stup şi de aceea mor.
În Europa, se acceptă tot mai multe pesticide.
Tot mai mulţi stupi dispar.
Lucrul groaznic este că
este distrus centrul de memorie al stupului
de către pesticide.
Nu mai pot găsi colonia.
Albinele ar putea dispărea
iar acesta ar fi cel mai rău lucru care i s-ar putea întâmpla omenirii.
Eram lângă albinele mele şi am auzit zgomotul unui avion
şi deodată am văzut că stropeşte ceva.
Şi când am realizat că se stropeşte cu insecticid sau fungicid
mi-am zis că, dacă substanţa ajunge aici
albinele mele vor fi vătămate sau omorâte.
Când vezi un avion precum acela cum vine şi stropeşte
apare un sentiment enorm de neputinţă.
Te simţi atât de vulnerabil
şi toate albinele care sunt lovite de asta sunt atât de vulnerabile.
Aceste albine sunt o comoară pentru mine şi ele fac parte din mine
şi mi-e teamă să nu le pierd.
Mi-e foarte teamă de asta.
Sunt multe persoane, inclusiv mulţi apicultori
care cred că o clasă relativ nouă de pesticide
poate avea un rol în Sindromul Depopulării Coloniilor.
Acestea sunt denumite neonicotinoide
şi e adevărat că sunt printre cele mai bine vândute insecticide din toată lumea.
Aceste neonicotinoide sunt neurotoxice, atacând sistemul nervos,
afectează capacitatea albinelor de a învăţa
de a-şi aduce aminte şi de a zbura,
care împreună ar putea contribui
la inabilitatea de a se întoarce la stup după aprovizionare.
Albinele sunt culegătoare.
Ele sunt vulnerabile în mod deosebit
pentru că scopul lor este să poată culege mici particule.
Ele sunt structurate astfel încât să atragă polenul în mod electrostatic.
Am descoperit de curând în privinţa secvenţierii întregului genom al albinei
faptul că albinele sunt lipsite, în mod caracteristic, de enzime care să combată otrăvurile sau toxinele.
Astăzi, oprirea acestor pesticide
e acţiunea cea mai importantă şi urgentă.
Compania Bayer e responsabilă de folosirea
şi producerea de pesticide care ucid albinele.
Aceasta e prima problemă.
În Europa albinele sunt complet dependente de îngrijirea umană
şi de ajutorul omului.
Fără această îngrijire
multe, multe colonii de albine ar muri
şi numai foarte puţine ar supravieţui fără ajutorul apicultorilor
şi al tuturor fiinţelor umane.
Pe vremuri, minerii
ţineau anumite păsări în minele de cărbune
şi atunci când canarii se opreau din cântat
şi rămâneau tăcuţi
însemna că era timpul ca minerii să iasă din munte.
Ceea ce le vine în minte oamenilor când se gândesc la polenizare,
ei se gândesc la albină
iar albina e de departe cel mai important polenizator agricol pe care-l avem.
Dar ceea ce mulţi oameni nu-şi dau seama
e, mai întâi, faptul că avem aproximativ 4.000 de altfel de albine.
Începând cu marii bondari,
mii de specii de albine care sunt felurite, precum albinele mici,
care arată ca muştele, până la cele verde-fluorescent, aproape verzi
la cele dungate în diferite culori.
Albine într-o mare varietate în întreaga lume.
Pe lângă albine, muştele şi cărăbuşii sunt polenizatori foarte importanţi.
Frumuseţea seminţei
e faptul că dintr-una poţi obţine milioane.
Frumuseţea polenizatorului
e că transformă acea sămânţă într-un milion
şi asta e o economie a împărţirii.
Asta e pentru mine adevărata economie a creşterii
fiindcă viaţa e în creştere.
Fără polenizatori am pierde plantele.
Ei sunt complet dependenţi reciproc.
Polenizatorii nu ar exista fără plante
iar plantele nu ar exista fără polenizatori.
Am asistat la un declin al multor albine.
Vedem declinul albinelor autohtone
probabil din aceleaşi motive:
de la boală la alimentaţie şi probabil până la pesticide
ca şi pierderea habitatului.
Deci, dacă mor albinele
putem fi siguri că fluturii vor muri,
albinele solitare vor muri,
bondarii vor muri,
şi ştim din punctul de vedere al ecologiei academice convenţionale
că, dacă insectele mor,
păsările vor muri,
plantele vor muri.
Cred că facem nişte lucruri destul de înspăimântătoare
iar situaţia e foarte gravă
şi cred că suntem abia la început cu realizarea a cât de gravă este.
Dar, în acelaşi timp apare natura
cu tot felul de surprize
şi putem spera că vor fi nişte surprize îmbucurătoare
nu numai unele sumbre.
Aceste micuţe guvernează lumea.
Ele sunt cu adevărat şefii.
Ele fac toată munca pentru noi şi fără ele am fi în mare încurcătură.
Această miere pe care o adun acum
aici pe coasta de vest al Insulei de Sud din Noua Zeelandă
e una din cele mai curate mieri din întreaga lume.
Eu sunt un hoţ de miere,
eu le fur mierea
deoarece ceea ce ele strâng vor folosi pentru iarnă.
Deci noi de fapt furăm mierea lor.
Le furăm mierea, dar lăsăm suficient ca să poată supravieţui pe timp de iarnă.
Eu sunt un apicultor bio
şi motivul e în principal ceea ce cred.
Vine din inimă.
Nu e pentru bani.
Vine din inimă.
Albinele mor
şi eu personal cred că e din cauza modificării genetice.
Eu personal cred asta.
Noi schimbăm structura plantelor.
Structura plantelor e total schimbată
iar albinele ne spun asta.
Albinele mor din acest motiv.
Iei gene dintr-o specie neînrudită
şi le bombardezi în celulele unei plante.
Şi singurele două moduri în care poţi introduce gene neînrudite sunt:
primul este folosirea unui pistol de particule cu care împuşti
cu particule de aur încărcate cu gene şi le introduci în organism.
Dar e un proces foarte nesigur
aşa că trebuie să adaugi markeri rezistenţi la antibiotice.
Mai trebuie să adaugi promotori virali.
Iar fiecare sămânţă modificată genetic e un amestec
de bacterii, toxine, promotori virali.
Organismele modificate genetic
sunt plantate pe milioane de hectare pe pământul Statelor Unite.
Culturile modificate genetic
pot compromite sistemul imunitar al albinelor.
Un om de ştiinţă german a descoperit
că atunci când albinele adună polen de pe porumb,
genele care au fost introduse în porumb ajung
să fie transferate în microorganismele din sistemul digestiv al albinelor şi continuă să acţioneze.
Din păcate, fiinţele umane preiau de asemenea gene ce sunt transferate în bacteriile intestinale,
însemnând că aceste bacterii modificate genetic sunt produse în interiorul nostru.
Când începem să manevrăm materialul genetic
mergem la cele mai adânci surse,
la cele mai adânci straturi ale fiinţei umane.
Ne permite să fim aproape ca divinitatea.
Dar întrebarea este:
avem oare înţelepciunea, moralitatea, profunzimea pentru a interveni astfel?
Ştim cu adevărat ceea ce facem?
Suntem noi singuri că
nu vor fi efecte pe termen lung?
Şi aici nu experimentăm cu animale sau plante.
Experimentăm cu fiinţa umană,
cu sufletul fiinţelor umane, cu corpul fiinţelor umane.
Natura e foarte răbdătoare un timp îndelungat dar este o vreme
când lucrurile se prăbuşesc şi trebuie să ne trezim
şi să sperăm că ne vom trezi destul de devreme ca să producem o schimbare.
Am devenit apicultor în 2003 în împrejurări destul de neobişnuite.
Am fost invitat la o întâlnire a unei asociaţii de apicultori
pentru a le ţine un discurs despre modificările genetice
în raport cu albinele.
Iar unul din ei a spus:
De ce nu vii să vezi albinele noastre?
Şi apoi am deschis nişte stupi şi asta a m-a dat gata.
Am fost ca izbit.
Una din cele mai mari provocări pentru apicultori este parazitul varroa
care este acum răspândit pe tot teritoriul Marii Britanii.
E o mică fiară care trăieşte pe albină şi îi bea sângele
iar apicultorii au descoperit că
dacă nu tratează albinele cu chimicale an de an,
ele vor fi omorâte de parazitul varroa.
Am fost instruit în apicultura convenţională
şi am făcut toate lucrurile pe care mi le-au spus profesorii mei
care includeau introducerea de chimicale în stup.
Substanţa cu care am început era un piretroid sintetic
denumit Apistan.
Sigur că nu îţi doreşti aşa ceva în miere.
Mergeam pe o cale care nu se potrivea într-adevăr cu viziunea mea.
De fapt, dacă foloseşti dozajul greşit
creşte mortalitatea albinelor din pricina chimicalelor anti-varroa folosite.
Intri într-un fel de rutină de a pune chimicale în stupi,
amânând astfel momentul când albina se va căli împotriva parazitului.
În procesul de a încerca să ucizi paraziţii de atâta vreme
folosind atâtea chimicale
creştem paraziţi care se adaptează tot mai rapid
la fiecare nouă substanţă cu care îi combatem.
Această substanţă mortală, Coumaphos,
nu are absolut niciun efect asupra parazitului varroa.
De fapt, paraziţii varroa trataţi cu Coumaphos
s-au răspândit mai bine, după unele măsurători
decât paraziţii care nu au fost trataţi.
Deci, cu alte cuvinte, o substanţă care era mai demult o otravă mortală pentru ei
este acum folosită cumva ca resursă.
Ei devin tot mai puternici.
Am crescut o rasă de super-paraziţi.
Păstrez stupii Warré ca să văd dacă albinele pot supravieţui
cu varroa fără nicio intervenţie cu chimicale.
Această metodă de a ţine albinele fără niciun fel de chimicale
are riscul de a falimenta, desigur.
Ţi-ai putea pierde toate coloniile.
Dar dacă intervii, acţionezi împotriva selecţiei naturale.
Bine, asta e o abordare darwinistă.
Dar singura alternativă ar fi să rămâi în rutina de a pune chimicale
an după an, la nesfârşit.
Iar în acest nou tip de stup
albina poate avea o casă mai bună în care să se apere
împotriva ravagiilor parazitului varroa.
Las albina şi parazitul să ducă lupta, mai mult sau mai puţin.
Şi acesta cred că este ţelul pentru apicultura pe termen lung,
de a lăsa albina şi parazitul să evolueze împreună.
Phil?
Phillip, poţi să-mi aduci un borcan?
E un fagure foarte frumos aici.
Mersi, Phil.
Voi pune o bucată de fagure aici, bine?
Îl vom pune în găleată şi coborî jos mai târziu.
Aveam nouă ani când am început apicultura
şi am învăţat-o de la tatăl meu vitreg, Ian.
Când a început şi Phillip
el a fost de fapt cel care m-a bătut la cap să păstrez albinele.
El era, la vremea aceea, cel mai tânăr apicultor din Marea Britanie.
Albinele au un fel de inteligenţă bizară
şi pot face lucruri pe care oamenii nu le pot face
cum ar fi să meargă cu susul în jos.
Au cumva alura lui Spiderman
dar cumva şi o parte din Scorpion.
Poţi însă simţi puţin din emoţia mătcilor
pe care le-am numit după diferitele regine ale Angliei.
Unele din numele mătcilor sunt: Regina Elisabeta I,
Maria, pe care am numit-o după Bloody Mary
fiindcă e unul din cei mai primejdioşi stupi.
Mai e şi Regina Victoria, care procreează aproape mereu
dar e destul de stabilă.
Asta mă eliberează de stres.
După ziua de muncă
stau aici sus, îmi privesc "fetele".
Vedeţi aceste antene micuţe?
Sunt minunate.
E aşa o fată bună.
Hai. Du-te înapoi!
O, uită-te la asta!
Şi ăsta e cartierul Hackney din Londra.
Asta pot face oamenii.
Oamenii îţi spun că nu pot face apicultură, dar mint!
Uitaţi-vă la partea asta, plină de miere.
Toate "fetiţele" astea... Vedeţi, "fetiţele" de-aici
aduc totul înapoi în mediu.
Nu eu. Eu doar le ajut
şi cred că asta te umple de satisfacţie!
Soarele face ca viaţa să fie creată pe Pământ.
Fără căldură, fără lumină
nu ar fi prezentă nicio viaţă.
Albinele însele sunt creaturi solare
şi pentru că albinele sunt fiinţe solare atât de minunate
ele sunt hrănitorii vieţii de pe Pământ.
Albina, cea mai sublimă fiinţă dintr-un asemenea stup,
este foarte profund în legătură cu forţele solare.
Când se naşte tânăra matcă,
când pleacă în zborul nupţial,
zboară cca 200 m sus în aer.
Zboară în acest roi de trântori
şi se împerechează cu o duzină dintre ei
astfel că atunci când revine, are peste un milion de spermatozoizi în ea
şi poate depune milioane de ouă în decursul vieţii.
Şi poate depune aproximativ 1.500 până la 2.000 de ouă zilnic.
care cântăresc mai mult decât întreaga ei masă corporală.
Un zel enorm, dacă te gândeşti la asta
- faptul că poate depune mai multe ouă decât propria ei greutate, într-o zi.
Sunt crescător de mătci. Reproduc mătcile.
Fac asta pentru a putea fi un apicultor comercial,
ca să-mi pot câştiga traiul de pe urma albinelor.
Din fiecare va ieşi matcă.
Problema cu reproducerea albinelor a fost mereu acest compromis
legat de încrucişarea albinelor înrudite, care reglează anumite caracteristici
astfel că o întreagă linie de mătci va fi foarte similară.
Dar dacă împingi prea departe procesul, în cele din urmă va slăbi albina
şi vei pierde vigoarea
şi odată ce ai pierdut vigoarea, ai pierdut totul.
Reproducerea modernă a mătcilor a redus calitatea mătcii
până la un nivel în care mătcile de azi nu mai trăiesc 4-5 ani.
Câteodată nu mai trăiesc nici măcar un an.
Astfel că sunt sensibile la tot soiul de boli
iar acum trebuie să aducem mătci practic în fiecare an
fiindcă mătcile nu supravieţuiesc prea mult.
La fel se întâmplă şi cu vaca.
Vaca, în loc să trăiască 20 de ani
are o probabilitate de viaţă de 3-4 ani.
Nici măcar un viţel nu le e garantat.
Există paralele între reproducerea albinelor şi reproducerea animalelor.
Fondurile genetice ale găinilor şi porcilor au fost slăbite îngrozitor.
Animalele trebuie proptite, susţinute literalmente, chiar pentru a se ridica
ca să poată mânca.
Asta este direcţia în care mergem.
Biologia albinelor este astfel structurată
pentru a evita încrucişările înrudite cu orice preţ
iar dacă albinele sunt încrucişate astfel ele încep să devină mai slabe.
Însămânţarea artificială a mătcilor
se face atunci când o matcă tânără, o matcă virgină
e adormită cu narcotice.
Se stoarce sperma de la trântori
iar matca e inseminată.
Problema pe care o văd aici este
că în natură matca pleacă într-un zbor nupţial
şi asta îi aduce de fapt sănătatea.
Faptul că matca se va împerechea
cu o duzină de trântori de diferite soiuri.
Iar dincolo creăm tot un fel de monocultură, un depozit
iar acel depozit e bun pentru scurtă vreme şi apoi
nu mai are forţele de viaţă care sunt necesare.
În stupul de albine vedem ce se întâmplă cu adevărat
când începem să manipulăm natura.
Pentru o vreme nu prea mult.
Timp de 10, 20 de ani e posibil să facem asta.
Dar după 50, 60, 100 de ani
putem să vedem efectele unor astfel de manipulări foarte, foarte clar.
E foarte interesant că într-una din conferinţele lui Rudolf Steiner
el şi-a dat seama de foarte timpuriu
că, dacă manipulăm civilizaţia albinelor într-un astfel de grad,
va exista un efect pe termen lung.
Şi culegem roadele pe care le-am semănat.
Această imagine a mătcii în cuşcă a fost remarcabilă pentru mine
în scenetă
iar matca reprezintă pentru mine sufletul lumii.
Priveam la această metaforă a mătcii în cuşcă
şi la felul cum albinele sunt manevrate în lumea de astăzi.
Chiar aici este o matcă.
Deci, o punem într-o cutie.
O voi lua pe asta de-aici
şi apoi pot s-o trimit să fie vândută cuiva.
Toate mătcile din cutie sunt exportate către Statele Unite
pentru a consolida coloniile din State.
Asta a degradat întreaga forţă a coloniei de albine.
Trebuie să creştem din nou mătci în mod natural
şi trebuie să respectăm acest lucru: natura e mult mai înţeleaptă decât noi.
Noi trăim cu albinele noastre între arbuşti, în pădure.
Ne-am mutat împreună cu ele
şi ajungi foarte mult în ton cu natura
când trăieşti cu ele tot timpul.
Şi au nişte calităţi magice
şi chiar fac lucruri magice. Cred că unele ne curăţă pe noi.
Aţi auzit asta?
Tatăl meu a fost apicultor
iar bunicul lui încercase puţin înaintea lui,
aşa că am început să fiu înţepat de foarte mic.
Băteam pe capacele stupilor din curte
şi îmi amintesc că mama povestea cum fugeam spre casă ţipând
cu capul plin de albine nervoase care mă înţepau.
Rupi un smoc cam aşa.
Asta aprinde fumigena destul de repede.
O pui înăuntru până se aprinde puţin
şi scoate puţin fum.
Poţi mirosi mierea.
Azi e puţin ciudat.
În Australia încă nu avem problema cu Sindromul Depopulării Coloniilor
pe care se pare că o au în America.
Cred că se creează o mare povară toxică iar albinele s-au săturat
şi o iau la fugă căutând păşuni mai verzi.
În vestul Australiei este interzisă folosirea de chimicale pentru tratarea
bolilor şi paraziţilor din stup.
Ca urmare, mierea noastră e destul de curată
în comparaţie cu alte părţi ale lumii
care trebuie să trateze cu pesticide etc.
Acestea sunt introduse apoi în miere, ducând la un produs contaminat.
Acesta e un pic de nectar din Australia de Vest
obţinut din eucalipt.
E delicioasă.
Miere delicioasă, dulce, uşor aromată.
Excelentă pentru pâine prăjită şi clătite,
ai putea s-o mănânci mereu.
Bee!
În Noua Zeelandă avem o istorie minunată a apiculturii
fiindcă face parte din comunitatea agrară
care include apicultori şi fermieri ce lucrează împreună
pentru a avea un sistem agricol integral, care funcţionează.
Sentimentul pentru natură şi pentru albine
a devenit foarte ataşat de legătura mea cu populaţia maori.
În vechile societăţi apicultorul era o persoană foarte respectată.
El ajungea să fie venerat şi tratat cu respect
fiindcă aducea această îndulcire.
Populaţia maori era un popor care privea natura
şi privea insectele
şi dacă observau schimbări la ele, acestea însemnau mult pentru ei
şi însemna că vor exista schimbări care se vor petrece şi cu ei.
Auzim istorisiri din America
despre albine care nu se mai întorc la colonia lor
şi pentru mine, să mă gândesc la copiii mei
care ar putea să nu mai aibă polenizare pentru fructe
şi pentru legume şi pentru hrană...
Cred că...
Cred că asta e ceva ce mă afectează sufleteşte.
Şi descopăr de ce practic apicultura,
pentru a lăsa o moştenire copiilor copiilor mei.
Dacă albinele părăsesc lumea noastră nu o să-mi placă
fiindcă nu ar mai exista miere, şi nici fructe,
fiindcă nu ai mai găsi multe piersici sau mere atunci.
Cele trei fete şi soţia mea vin acum pe pajişte cu mine
şi acesta e un sentiment incredibil de călduros
ca în jurul albinelor să ai o afacere de familie.
E minunat faptul că şi copiii pot fi parte a unei afaceri de familie
realizând lumânări pe care fetele le vor putea vinde la piaţă.
Toată ceara pe care o facem ne ajută
să obţinem nişte bani ca să avem grijă de poneii noştri,
care sunt deosebiţi pentru noi, şi ne place să facem asta.
Ea e Lace. Are 30 de ani şi adoră mierea.
E minunată! Merge şi câştigă concursuri
şi e sănătoasă.
E un ponei foarte bun.
Am avut un ponei care s-a rănit la un gard electric care i-a tras toată pielea.
Aşa că a trebuit să o tragem în sus ca pe şosete,
să o bandajăm cu miere de manuka în fiecare zi.
Miere proaspătă de manuka în fiecare zi
şi întreaga rană s-a vindecat complet
iar veterinarilor nu le-a venit să creadă.
M-a înţepat! M-a înţepat!
Şi îmi intră venin în carne.
Poţi s-o vezi cum se mişcă?
O să vă demonstrez cum poţi scoate acul!
Îţi pui unghia aşa pe dos
şi tragi.
Veninul unei albine are aceeaşi structură cu cel al şarpelui cu clopoţei.
Diferenţa e că e doar o cantitate foarte mică.
Muşcătura şarpelui te poate omorî, dar...
Dacă te-ar înţepa foarte multe albine
şi asta te-ar omorî.
Apicultorul poate supravieţui la 500 de înţepături!
Dar peste 500 poate să moară!
Deci trebuie să fim foarte respectuoşi cu albina.
A fi apicultor e un fel de artă.
Dacă eşti yoghin, dacă practici yoga
fireşte că poţi fi apicultor.
Pentru că trebuie să fii tăcut.
Trebuie să-ţi explorezi sufletul.
Albinele: viaţă şi moarte.
E un lucru trist faptul că
se dă vina deseori pe albine, pentru înţepături
care sunt produse de alte himenoptere.
Pentru un entomolog o insectă galbenă lucioasă
e o viespe. Nu arată deloc ca albina.
Albinele sunt uşor maronii şi pufoase,
viespile sunt galbene cu negru şi lucioase.
Au un comportament diferit, o altă configuraţie.
Dar majoritatea celor care nu sunt entomologi - oamenii fie nu doresc,
fie nu pot diferenţia.
A, o albină!
Deci albinelor li se creează o reputaţie proastă care e nemeritată.
Poţi să tai rămurica de acolo mai întâi?
- Cea de aici? - Da.
E pe cale să cadă.
Ups!
Roirea,
oricât nu le place oamenilor,
e calea naturală de procreere,
de garantare a faptului că vor apărea mai multe colonii de albine.
Şi la timpul potriit, când noile mătci sunt pe cale de-a se naşte
vechea matcă împreună cu aproape jumătate din toate lucrătoarele părăseşte stupul.
Ele se rotesc pe o rază de cca 15 m
iar apoi matca aterizează şi se aşează poate pe o ramură
iar restul roiului se strânge într-un ciorchine
şi atârnă acolo până când fie sunt luate de apicultor,
fie îşi găsesc un nou cămin.
Iar apicultorul comercial sau cel care face asta ca hobby
previne roirea
şi astfel le luăm albinelor bucuria,
acea "joie de vivre",
acea activitate minunată şi înviorătoare.
Pentru ca albina să-şi redobândească sănătatea
Cred că trebuie să avem grijă iarăşi ca roirea să aibă loc din nou
pe cât de mult posibil.
Când cineva mă sună
- şi sunt trecută pe multe liste pentru roiri -
chiar merg la stupii de care oamenii sunt îngroziţi şi se tem.
Asta pentru mine înseamnă:
Hopa! Stup în pericol.
Mulţi oameni vor suna un exterminator.
Ei chiar cred că albinele vor ataca sau aşa ceva.
Dar ele sunt cele mai docile în acea perioadă.
Exterminatorii vin şi le otrăvesc!
Eu le spun oamenilor:
Asistaţi la un miracol al naturii.
Aceasta e o forţă a naturii, care a venit şi-a aterizat în copacul dvs.
Roiul pur şi simplu îşi caută o nouă casă.
Femeia pe care o ajutam tocmai fusese la cursurile mele.
Nu a mai avut albine înainte.
Deseori le spun:
Luaţi-vă un roi. Nu cumpăraţi albine.
Acelea sunt comerciale, albine crescute ca în fermele industriale.
Şi îi invit să vină cu mine la un apel cu privire la un roi.
Şi îi ajut pe oameni să-şi organizeze primul stup.
E atât de minunat, apoi încep să mânuiască albinele şi să stea cu ele.
Nu înseamnă să le pui numai într-o cutie şi să le laşi să crească.
Ei pot interacţiona cu albinele chiar de la bun început.
Nu e frumos?
Puteţi vedea cât de fericită era, fiindcă a început să cânte cu albinele
şi era sensibilă la ele şi
va fi o mamă bună pentru albine.
Nu mă pot exprima!
Mă simt ca un copil mic.
E ca şi când mi-aş fi cumpărat prima bicicletă, nu ştiu...
Sunt atât de entuziasmată să lucrez cu ele şi să învăţ împreună cu ele...
O mişcare de apicultură de curte şi acoperiş
creşte în popularitate în toată lumea.
Mă întreb dacă albinele pictează. Şi dacă da, cum?
Numele meu e Wisteria şi sunt apicultor de curte din Portland, Oregon
şi construim nişte stupi şi pictăm cutii de albine.
Mi-am adus prietenii şi familia şi membrii proiectului cu albine aici.
Bem nişte mied.
Care e delicios. Are un pic de vioiciune.
Şi împărtăşim cu familiile din Portland despre ce e vorba în apicultură.
Sunt un apicultor de acoperiş din New York.
Şi sunt apicultor de a treia generaţie.
Aici e ilegal să ţii albine.
Asta mă sperie oarecum, şi mă îngrijorează puţin.
Chiar aş vrea să-mi păstrez albinele.
Încercăm numai să facem ceva simplu pentru natură.
Iată un moment nemaipomenit.
În vreme ce filmăm a apărut un roi de albine!
Par să se îndrepte spre acel copac,
e ceva foarte bizar.
Nu sunt sigură de unde au venit
şi se apropie.
Se pare că ţinta lor este acea coroană totuşi.
E o nebunie.
Nu am văzut înca asta întâmplându-se.
Cred că voi aţi adus această păţanie, serios.
Se-ntâmplă doar în Bronx!
Îţi poţi găsi un roi.
Legalizaţi apicultura! Daţi o şansă albinelor.
Trăiască albina!
Tot ce spunem este: daţi o şansă albinelor.
Legalizaţi apicultura!
Daţi o şansă albinelor!
Apicultura, practica vitală a administrării şi întreţinerii coloniilor de albine
pentru polenizare şi producţia de miere
este o practică interzisă în oraşul New York.
Această interdicţie e perimată şi în detrimentul sănătăţii şi prosperităţii
mediului nostru urban şi al comunităţii.
Această lege necesită susţinerea noastră
şi vă încurajez să vă sunaţi chiar astăzi reprezentantul în consiliul oraşului
şi să-l încurajaţi să susţină legea consilierului Yasskys.
Unul din vecinii mei,
probabil pentru că era neinformat sau poate speriat,
a raportat stupul la departamentul pentru sănătate publică
şi ca rezultat am primit o înştiinţare de încălcare a legii
şi trebuie să merg la audiere în 15 minute.
Dacă are un copil care vede, după cum s-a exprimat, acest roi de albine...
Dacă apicultura se practică aşa cum trebuie e o activitate sigură.
Aceasta rezolvă ambele probleme.
Lasă pe cei care vor să facă asta să o facă
şi se asigură că aceia care se vor apuca de apicultură
o vor face în condiţii de siguranţă.
Deci avem o şansă minunată
de a face ce au făcut şi alte oraşe mari:
legalizarea albinelor, permiterea producţiei de miere,
fie că este pe un mic acoperiş sau într-o grădină mică
şi clădirea mişcării de dezvoltare durabilă albină cu albină.
La Festivalul Mierii vor avea loc degustări
şi jonglerii şi demonstraţii
deci sigur că poţi veni să-ţi iei de acolo mierea produsă local.
Şi toată săptămâna anumite restaurante din New York
vor participa la New York Nectar.
Sunt apicultor aici la Centrul de Descoperiri.
Am simţit că am această chemare, de a îngriji.
Şi astfel aici sunt acasă, sunt în cer.
Unul din lucrurile cele mai uimitoare la fermă este că
noi lucrăm cu oameni cu dizabilităţi.
Dar lucrând cu ei
şi integrându-i într-un program în jurul fermei
ei devin de fapt oameni cu abilităţi.
Bună treabă!
Persoanele cu autism au o afinitate înnăscută pentru natură
de aceea, lucrând afară, ei sunt acasă.
Când mă gândesc la Sindromul Dispariţiei Coloniilor
Sper să putem într-adevăr ca societate
să avem o legătură cu natura
în loc de o ruptură faţă de natură.
Şi unul din lucrurile care mă bucură la albine
e că au acest simţ foarte puternic al misiunii.
Nu e vorba de avantajul individual.
Nu e vorba de a avansa.
Ele îşi asumă diferite sarcini,
cum ar fi să se ocupe de menajeria stupului
sau să fie albine-bonă,
după cum şi noi avem roluri diferite aici.
Avem specialişti în integrare şi formatori de abilităţi,
tot felul de oameni vin împreună ca o echipă
pentru a asigura o viaţă cu adevărat bogată şi plină de semnificaţie pentru locuitorii de aici.
Meseria noastră e să creăm o familie pentru ei
şi să construim o comunitate care prin care se pot într-adevăr dezvolta, şi în care
pot găsi propria lor nişă spre fi într-adevăr o individualitate.
Dacă iei o singură albină dintr-un stup
ea nu poate trăi de fapt pe cont propriu.
E dependentă biologic de comunitate.
Şi chiar dacă unii oameni pot supravieţui pe cont propriu,
persoanele pe care le îngrijim aici nu pot face asta.
Ele sunt de fapt dependente de o echipă de oameni care vin împreună
pentru a le fi de ajutor.
Venind împreună cu toată modestia,
tocmai precum o fac albinele când îşi asumă rolurile individuale,
într-o anumită etapă de viaţă.
Trebuie să avem grijă de natură într-un mod corect
iar natura va avea grijă de noi la rândul ei.
Comunitatea nu este doar o problemă a omului,
e o problemă glbală: viaţa în comun cu celălalt şi cu natura.
Aşadar comunitatea umană este locul perfect de pregătire
pentru traiul în comun cu planeta, ci natura.
Ţinem albine pentru că le iubim
şi le iubim pentru că ele au nevoie de ajutorul nostru.
Cineva trebuie să aibă grijă de ele
şi deci sarcina apicultorului este
ca albinele să rămâne fericite şi sănătoase.
Acum avem trei colonii de albine în acea grădină.
Copiii sunt absolut relaxaţi în prezenţa lor.
Ei sunt conştienţi de problemele albinelor.
Deci albinele ar trebui să fie pretutindeni
iar marea problemă de astăzi este că ele nu sunt, fiindcă noi creăm locuri
unde nu pot trăi.
De aceea facem ceea ce facem aici în grădină.
Încercăm să vă arătăm vouă, tinerilor,
cum să aduceţi albinele pretutindeni.
Sindromul Depopulării - l-am experimentat.
Sunt un apicultor bio cu cele mai bune intenţii.
Am mers la nişte stupi şi dispăruseră albinele.
Problemele au ajuns aici.
Sunt problemele tuturor acum
şi toţi suportăm consecinţele acestora.
Apicultorii comerciali nu se pot opri şi inversa direcţia
fără să rişte falimentul.
Iar o alternativă
la deplasarea pe autostrăzi câte 30.000 km pe an
ar fi să se meargă la diferitele suprafeţe de monoculturi
şi să li se spună proprietarilor:
"Iată ce a fost scris."
Într-una din aceste primăveri veţi chema apicultorii migratori
şi ei nu vor mai veni şi veţi pierde afacerea.
De ce nu luaţi o parte mică a terenurilor pe care le deţineţi
şi araţi-l şi plantaţi-l cu culturi care atrag albinele
pentru a susţine aceste creaturi tot timpul anului
nu numai câte trei săptămâni primăvara.
Astfel veţi şti care e situaţia
fiindcă ele vor rămâne pe această proprietate.
Albinele trebuie să aibă un loc în fiecare fermă.
Îndreptarea acestei crize nu va fi prea uşoară
şi nu se va întâmpla peste noapte.
Albinele ne spun să devenim adevăraţi îngrijitori
şi singura soluţie este să creăm o ambianţă
de flori de câmp, plante şi diversitate.
Ferma Spikenard nu a fost doar o provocare
dar diversitatea sarcinilor este pentru mine uneori copleşitoare.
Nu poţi realiza totul singur.
Şi trebuie să intervină ajutorul fiinţelor umane şi al altor fiinţe.
Chiar şi în aceşti doi ani
o varietate mult mai mare de insecte începe să revină.
E un lucru profund satisfăcător.
Iar sanctuarele de albine răsar precum ciupercile în această ţară.
Oamenii m-au întrebat: De ce faci ceea ce faci?
Ai vreo speranţă în toată mizeria în care ne aflăm,
cu tot ce îi facem naturii?
Şi eu aş spune că aş avea speranţă până în ultima zi,
până la ultima plantă.
Albinele sunt fiinţele cele mai splendide.
Ele ne arată cum poate arăta ajutorul.
Traducere realizată cu sprijinul Societăţii Antroposofice din România
antroposofie.ro
Interdicţia îndelungată a fost abrogată
şi acum este legal să fii apicultor în New York.
Günther şi Vivian Hauk s-au mutat în Floyd, Virginia,
unde continuă sanctuarul de albine de la Ferma Spikenard.
Cum să ajutaţi albinele:
1. Cultivaţi flori, plante şi ierburi pentru a le asigura hrană albinelor.
2. Eliminaţi pesticidele din grădina şi gazonul dvs.
3. Albinelor le e sete. Asiguraţi continuu un bazin de mică adâncime, cu apă curată, în grădina dvs.
4. Cumpăraţi direct de la un apicultor local, care evită chimicalele şi produce miere brută.
5. Mâncaţi alimente bio şi fără pesticide.
6. Deveniţi apicultor cu practici de dezvoltare durabilă.